Tekstityksen päiväys: 03.5.2007 Versionumero: 1.1
Suomennos: Jakeh1978, m0d, CoCoNut, mikko, ^konnA, Newton, -
suitman, bassoraato, qbic, Hemaseva, FurCa, Nippe17, LadyGandalf
Oikoluku: CoCoNut
Tämä on tarina Harold Crick -nimisestä miehestä -
ja hänen rannekellostaan.
Harold Crick oli äärettömien lukujen, -
loputtomien laskelmien ja harvojen sanojen mies.
Ja hänen rannekellonsa puhui vielä vähemmän.
Joka arkipäivä 12 vuoden ajan -
Harold harjasi jokaista 32 hammastaan 76 kertaa kutakin.
38 kertaa sivuttain.
38 kertaa ylhäältä alas.
Joka arkipäivä 12 vuoden ajan -
Harold sitoi solmionsa yksinkertaisella solmulla kaksinkertaisen sijaan -
säästäen näin jopa 43 sekuntia.
Rannekellon mielestä yksinkertainen solmu sai hänen kaulansa näyttämään paksulta.
Mutta se ei sanonut mitään.
Joka arkipäivä 12 vuoden ajan -
Harold juoksi lähes 57 askelen korttelivauhtia kuuden korttelin matkan -
ehtien juuri ja juuri kello 8.17 bussiin.
Hänen rannekellonsa nautti tuntiessaan kirpeän ilmavirran tuulahduksen.
Ja joka arkipäivä 12 vuoden ajan -
Harold käsitteli 7,134 verotustapausta veroviraston vanhempana käsittelijänä.
Ohjesääntöosasto 1.469-2BI, Diane. Kiitos.
Verovirasto, hyvää huomenta.
Harold, 89 kertaa 1417?
- 126113. - Se täsmää.
Hän piti vain 45,7 minuutin lounastauon -
ja 4,3 minuutin kahvitauon, -
jotka hänen rannekellonsa täsmällisesti mittasi.
Muutoin Haroldin elämän täytti yksinäisyys.
Hän käveli kotiin yksin.
Hän söi yksin.
Ja joka ilta täsmälleen kello 23.13 Harold meni yksin nukkumaan.
Rannekellon hän asetti yöpöydälle viereensä.
Se oli tietenkin ennen keskiviikkoa.
Keskiviikkona Haroldin rannekello muutti kaiken.
- Hyvänen aika, ostitko sen? - Ostinpa hyvinkin.
Jos Haroldilta olisi kysytty, tämä kyseinen keskiviikko -
ei tuntunut eroavan mitenkään aiemmista.
Ja hän aloitti sen samoin kuin...
Ja hän aloitti sen samoin kuin aina ennenkin.
Haloo?
Hän aloitti sen samoin kuin aina ennenkin.
- Siinä, missä toiset... - Hei, onko siellä joku?
Siinä, missä toiset pohtisivat alkavaa päiväänsä -
tai yrittäisivät vielä tarttua uniensa viime hetkiin, -
Harold vain laski harjanvetoja.
Kuka sanoi: "Harold vain laski harjanvetoja"?
Ja mistä tiedät, että lasken harjanvetoja?
Oli merkillistä, kuinka yksinkertaiset ja vaatimattomat...
Oli merkillistä, kuinka...
Oli merkillistä, kuinka yksinkertaiset ja vaatimattomat asiat, -
joita usein pidetään itsestään selvinä, olisivat käynnistämässä aivan uutta elämää.
Harold juoksi bussille. Hänen jäykistä nahkakengistään lähti kammottava vinkuna -
niiden taipuessa asfalttia vasten.
Vaikka tämä oli erikoislaatuinen päivä, -
jonka hän muistaisi lopun ikäänsä, -
Harold piti sitä tavallisena keskiviikkona.
Anteeksi, kuulitteko te sitä?
Kuulitteko sen äänen? "Harold piti sitä tavallisena keskiviikkona"?
Älä huoli, nyt on keskiviikko.
Ei, vaan kuulitteko sen? "Harold piti sitä tavallisena keskiviikkona"?
- Kuka on Harold? - Minä olen.
Ei hätää, Harold. On keskiviikko.
Ei vaan minä... Antaa olla.
- Harold ei voinut keskittyä työhönsä. - Anteeksi, Harold?
Hänen ajatuksensa olivat sekaisin ja hänen mielensä harhaili.
Joku varmaan osaa korjata... Hetkinen. Harold, paljonko on 67 kertaa 453?
Työtoverin kysyessä lukujen 67 ja 453 tuloa...
- En pysty ajattelemaan, kun puhut. - Hän ei keksinyt ratkaisua. - Mitä?
- Harold vastasi äkkiä: "30351". - Ei mitään. 30351.
Vaikka oikea vastaus oli 31305.
Odota. 31305. Anteeksi.
Käräytin äsken yhden vakuutustarkastajan, joka väitti vesiskootteria työajoneuvoksi.
Sääli, ettei ole vuoden tarkastaja -palkintoa.
Kaveri?
Oletko kunnossa?
Dave, minua seurataan.
Kuinka sinua seurataan? Ethän edes liiku.
- Se on ääni. - Mitä?
Minua seuraa naisen ääni.
Selvä.
- Mitä hän sanoo? - Ääni kertoo.
Tuijotat vain laatikoita. Mitä hän kertoo?
Ei. Minun oli pakko lopettaa arkistointi. Katso ja kuuntele.
Paperin aiheuttama ääni kuulosti samalta kuin aalto iskeytyessään rantahiekkaan.
Harold tajusi kuulleensa päivittäin riittävästi aaltoja -
muodostamaan hänen mieleensä syvän ja loputtoman valtameren.
- Kuulitko sen? - Tarkoitatko arkistointiasi?
Ei, vaan sen äänen.
En.
Pelottavinta on, että joskus todella kuvittelen syvää ja loputonta valtamerta.
- Mitä valtamerta? - Sitä, jonka ääni loi... Unohda äskeinen.
- Uudet verotustarkistukset. Hyvää päivänjatkoa. - Kiitos.
Tässä olisivat leipuri ja arvopaperikauppias.
Ehkä sinun pitäisi ottaa leipuri.
- Käykö? - Käy.
Hemmetti!
- Senkin roisto. - Ymmärrän.
Suksi kuuseen, veronilkki!
- Veronilkki! - Veronilkki!
Voimmeko keskustella tästä muualla?
Ei. Puhumme tästä juuri tässä.
Tiedonannon mukaan maksoitte vain osan veroistanne viime vuonna.
- Totta. - Näyttää vain 78 prosentilta.
Kyllä.
- Teitte sen siis tarkoituksella? - Kyllä.
Joten teidän on täytynyt odottaa tilintarkastusta?
Odotin edustavaa -
tai iskevää nuhtelua.
Nuhtelua? Tämä ei ole sisäoppilaitos, neiti Pascal.
Varastitte hallitukselta.
En varastanut hallitukselta. En vain maksanut teille kokonaan.
Neiti Pascal, ette voi vain jättää veroja maksamatta.
- Kyllä voin. - Voitte kyllä, jos haluatte jäädä kiinni veronkierrosta.
Vain jos sallin teidän tarkistaa tilini, herra Crick.
Neiti Pascal, olen juuri tekemässä sitä parhaillaan.
Nyt pitää tarkistaa kolmelta viime vuodelta, ettei muita maksuhäiröitä ilmene.
Hyvä on.
Itse asiassa se ei ole hyvä.
Tuen paljon hiidenkirnujen saneeraamista, -
keinujen pystyttämistä ja sateensuojien rakentamista.
Maksan veroni riemumielin.
Minua ei miellytä prosenttimäärä, -
jonka hallitus käyttää maanpuolustukseen, -
yritysten pelastamiseen ja vaihtoehtoisten rahoitusten kampanjointiin.
Joten en maksanut niitä veroja. Itse asiassa -
lähetin sensisältöisen kirjeen vastausosoitteella.
Voisiko se olla kirje, joka alkaa: "Rakas imperialistinen sika"?
Kyllä.
Neiti Pascal, se mitä kuvailette on anarkiaa. Oletteko anarkisti?
- Tarkoitatte, olenko jäsenenä... - Anarkistiyhdistyksessä, kyllä.
- Onko anarkisteilla yhdistys? - Uskon niin.
- He kokoontuvat? - En tiedä.
Voisiko tuo tehdä tarkoituksenne tyhjäksi?
Haroldin oli vaikeaa kuvitella neiti Pascalia kapinallisena.
- Ei nyt. - Hänen hoikat käsivartensa nostamassa protestikylttejä.
Hänen kauniit säärensä kiitämässä kyynelkaasupilven seassa.
Harold ei ollut halukas fantasioimaan, -
joten hän yritti kaikkensa pysyäkseen ammattimaisena.
Mutta tietenkin epäonnistui.
Hän voi vain kuvitella neiti Pascalin -
sivelemässä kasvojensa syrjää hellällä sormenpäällään.
Hän voi vain kuvitella naisen kylpyammeessa uppoutuneena -
sääriensä ajelemiseen.
Hän voin vain kuvitella naisen alastomana -
- makaamassa sängyllä. - Herra Crick?
- Herra Crick. - Mitä asiaa?
Tuijotatte tissejäni.
En usko niin. En tekisi niin. Jos katsoin, voin vakuuttaa teille, -
että toimin vain Yhdysvaltojen hallituksen edustajana.
Pahoittelen, minulla on asioita tänään. Palaan asiaan -
tiistaina.
Harold tunsi itsensä ahdistuneeksi ja turhautuneeksi -
- leipomon ulkopuolella. - Turpa kiinni!
- Kiroamassa taivaita turhaan. - Ei, vaan kiroan sinua, senkin typerä ääni!
Turpa kiinni ja jätä minut rauhaan!
Varo vähän!
Anteeksi.
Suokaa anteeksi.
Oletteko neiti Eiffel?
- Olen. - Erinomaista. Saanko kysyä, mitä teette?
- Tutkimustyötä. - Keskeytinkö? - Kyllä.
Olen pahoillani. Olen Penny Escher.
Olen avustaja, jonka kustantajanne palkkasi.
- Vakooja. - Avustaja.
- Hoidan samaa virkaa kuin sihteeri. - En tarvitse sihteeriä.
Sitten minun on keksittävä jokin toinen tapa täyttää aikani.
Kuten katsoa minua kuin haaskalintua, -
koska kustantaja arvelee minulla olevan kirjoituslukko.
Onko teillä?
- Ovatko nämä sivuja? - Ne ovat kirjeitä minulle.
- Kirjoitatteko takaisin? - En vastaa kirjeisiin.
Oletan, että poltitte kaikki savukkeenne.
En, ne tulivat poltettuina.
Kuulinkin, että olette hauska.
Mitä mieltä olette rakennuksesta hyppäämisestä?
- En ajattele sellaista. - Kyllä ajattelette. - En. Yritän ajatella mukavia asioita.
Kaikki ajattelevat rakennuksesta hyppäämistä.
Minä en takuulla ajattele rakennuksesta hyppäämistä.
Sanotaan...
Luin tämän tästä ihanan masentavasta kirjasta.
Kun hyppää rakennuksesta, -
harvoin itse isku aiheuttaa kuoleman.
Ei se ainakaan auta.
Lahkon kirjassa on valokuva.
Vanha mutta kaunis. Juuri kuolemaan syöksyneen naisen ruumis.
Pään ympärillä oli verilammikko kuin sädekehä.
Jalat taipuneet vartalon alle, käsivarret katkenneet kuin varpu.
Kasvot olivat seesteiset, niin rauhalliset.
Kuollessaan hän tunsi tuulen kasvojaan vasten.
En osaa tappaa Harold Crickiä, siksi olette täällä.
- Auttamassa teitä. - Miten aiotte auttaa minua?
Ettehän koskaan mieti hyppäämistä. Miten inspiroitte minua?
Hienot, vanhanaikaiset ideanne assistenttiuranne ajoilta -
eivät hyödytä tappamisessa.
- Ymmärrän. - Niinkö? En vain voi...
Halustani huolimatta en pysty heittämään Harold Crickia alas.
Neiti Eiffel, Kay.
Olen toiminut kirjailijan assistenttina 11 vuotta.
Olen avustanut yli 20 kirjailijaa saamaan valmiiksi yli 35 kirjaa, -
enkä koskaan ylittänyt takarajaa. Ikinä en ole pyytänyt kustantajalta lisäaikaa.
Olen käytettävissäsi aina, -
kunnes viimeiselläkin sivulla ovat välimerkit kunnossa.
En pidä kovaäänisestä musiikista enkä huumausaineista.
Autan mielelläni Harold Crickin tappamisessa.
Jutskasin mielenkiintoisesta asiasta.
- Niinkö? - Sinun kerrottiin olevan aineissa.
- Koppikuumetta? - En tiedä, olen kyllä kunnossa.
Harold, puu ei mieti olevansa puu.
- Se vain on puu. - Miksi Harold keskusteli miehen kanssa?
Mies oli idiootti.
Hän käytti sanoja "aineissa" ja "jutskaaminen".
Ja selitti puiden olevan puita.
- Tietenkin puut olivat puita. Harold tiesi sen. - Uskon sinua, Harold.
Harold ei käsittänyt, miksei hänen aistinsa päästäneet irti pikkuleipien tuoksusta.
Ja miksi neiti Pascal aiheutti väreilyä hänen sormenpäissään ja huulissaan puutumista.
Harold?
- Niin? Anteeksi. - Mitä on tekeillä, Harold?
Ei mitään, kaikki on hyvin.
Tiedoistasi selviää, että lomasi ovat pitämättä muutamalta vuodelta.
Pidä vaikka pieni tauko.
Käytä hieman omaa aikaa.
Mietin asiaa.
Harold.
Näin ei pitäisi toimia.
Harold vain oletti kellonsa lopettavan toimintaansa eikä ajatellut sen sanomaa.
Harold oli aina sivuuttanut kellonsa, -
kuin että olisi seurannut ajankulua. Tietenkin -
kello sekosi.
Tiettynä keskiviikkoiltana -
Harlodin odottaessa bussia kello yhtäkkiä -
pysähtyi.
Anteeksi, mitä kello on?
- 18.18. - Kiitos.
Siten Haroldin kello työnsi häntä kohti leppymätöntä kohtalon polkua.
Eipä hän aavistanut, että tämä pieni ja näennäisesti vaaraton toiminto -
johtaisi hänen lähestyvään kuolemaansa.
Mitä? Mitä? Hei, haloo!
Mitä? Miksi?
Miksi minun kuolemani?
Anteeksi. Milloin?
Kuinka lähellä?
Missä olet?
"Harold harjaisi 32 hammastaan 72 kertaa."
Mikset sanonut mitään? Kuulin sinut.
"Se vaikuttaisi hänen lähestyvään kuolemaansa." Kuulin kyllä!
Anna tulla, typerä ääni. "Harold hädissään tarttui lamppuunsa."
"Raivoissaan hän ravisteli lamppua ilman näkyvää syytä."
"Paiskasi sen maahan potkien sitä yhä uudelleen!"
"Harold heitti kasvopaperikotelonsa huoneen poikki ja syöksyi kaapin kimppuun."
Sano jotain.
Sano nyt jotain.
Sano jotain!
"Sekopäinen Harold".
Luoja, "Sekopäinen Harold".
"Harold".
Tämä kuulostaa skitsofrenialta.
Ei tämä ole skitsofreniaa, vain ääni päässäni.
Ei ääni käske minua tekemään mitään.
Se käy läpi vanhoja asioita.
Täsmällisesti ja paremmalla sanavarastolla.
Herra Crick, kuulette äänen puhuvan teille.
Ei minulle vaan minusta.
Olen osallisena jossain tarinassa.
Roolihahmona omassa elämässäni.
Ongelmana on, että ääni tulee ja menee.
Kuin joitakin osia jätettäisiin kertomatta.
On selvitettävä nuo osat, ennen kuin on myöhäistä.
- Ennen kuin tarina päättyy kuolemaanne. - Niin.
En haluaisi kuulostaa juuttuneelta äänilevyltä, mutta kyllä tuo on skitsofreniaa.
Ette kuulosta rikkinäiseltä äänilevyltä, mutta se ei vain ole skitsofreniaa.
Mitä jos puhumani olisi totta?
Kuvitteellisesti ilmaistuna, jos olisin osa satua, kertomusta, -
vaikka se tapahtuisikin vain mielessäni, mitä minun pitäisi mielestänne tehdä?
Kehottaisin teitä ottamaan teille määrätyt lääkkeet.
- Jotain muuta. - En tiedä.
Luultavasti lähettäisin teidät jonkun kirjallisuudentuntijan luokse.
Selvä.
Kyllä. Se on hyvä idea.
Kiitos.
Olette se herrasmies, joka soitti minulle kertojasta?
- Kyllä. - Kertoja sanoi teidän kuolevan. - Kyllä.
- Kauanko teillä on elinaikaa? - En tiedä.
Dramaattista ironiaa. Sekoittaa joka kerta.
- Oletteko siis hullu? - No...
Onko oikeutettua sanoa sitä hulluille ihmisille?
- En tiedä. - Kuinka monta porrasta eteisen rappusissa on? - Mitä?
- Tehän laskitte niitä kävellessänne. - En.
- Tietenkin. Missä pankissa työskentelette? - En pankissa. Verotoimissa.
- Naimisissa? - En. - Ollut koskaan?
Olin kihloissa tilintarkastajan kanssa. Hän jätti minut aktuaarin takia.
- Sydäntäsärkevää. Asutteko yksin? - Asun.
- Lemmikkejä? - Ei.
- Ystäviä? - Ei. Oikeastaan Dave työpaikalla.
Ymmärrän. Kertoja. Miltä hän kuulostaa tarkalleen?
Hän on nainen. Nainen.
- Onko hän tuttu? - Ei. - Tunnetteko häntä?
- En. - Oliko tarpeeksi aikaa laskea kylpyhuoneen laatat?
En laskenut niitä.
- Kahvia? - Ei, kiitos.
- Varmasti? - Olen.
Tämä nainen kertoi, että kuolette?
- Ei hän kertonut sitä. Hän ei tiedä, että kuulen hänet. - Mutta hän sanoi niin.
- Kyllä. - Ja uskoitte häntä.
- Hän on ollut oikeassa parissa muussakin asiassa. - Kuten?
- Siitä, mitä mieltä olen työstä. - Ettekö pidä työstänne?
En.
Ei kovin tietäväinen ääni, eihän?
Ensimmäinen asia amerikkalaisten vihaamien asioiden listalla on työ.
- Toisena liikenne ja kolmantena kadonneet sukat. Tajuatteko? - Tavallaan.
- Jos kertoisin teille, että kuolette, uskoisitteko? - En.
- Miksette? - En tunne teitä.
Ette tunne sitä kertojaakaan.
Herra Crick, en voi auttaa teitä.
- Miksette? - En ole hulluuden asiantuntija.
Tunnen kirjallisuutta ja täytyy sanoa, -
ettei tässä näytä olevan mitään kirjallisuuteen liittyvää.
Epäilemättä kuulette äänen, mutta ei se mitenkään voi olla kertoja, -
koska rehellisesti sanottuna teistä ei ole mitään kerrottavaa.
Lisäksi vedän nyt viittä kurssia sekä -
ohjaan kahta lääketieteen ehdokasta ja olen kyvykäs hengenpelastaja altaalla.
- Ajattelin, että kenties voisitte... - Pitäkää päiväkirjaa.
Kirjoittakaa ylös kertojan puheet. Muuta en voi ehdottaa.
Tuskin muistan sitä ollenkaan.
Muistan vain: "Eipä hän aavistanut, että tämä pieni ja harmittoman oloinen -
toiminto johtaisi hänen lähestyvään kuolemaansa."
- Mitä? - "Eipä hän aavistanut..."
- Sanoitteko "Eipä hän aavistanut"? - Kyllä.
Olen kirjoittanut siitä.
Opetin siihen perustuvaa luokkaa.
Tarkoitan, että pidin kerran seminaarin siitä. Hemmetti, Harold.
"Eipä hän aavistanut" tarkoittaa, että on jotain, mitä hän ei tiedä, -
mikä tarkoittaa sitä, että et tiedä jotain. Tiesitkö tätä?
- Haluan, että tulet takaisin perjantaina. - Selvä.
Saatat olla kuollut perjantaihin mennessä, tarkoitin sitä. Tule uudelleen -
huomenna kello 9.45.
Kymmenen sekuntia sitten ette halunnut auttaa minua.
Viimeiset kymmenen sekuntia ovat olleet erittäin valaisevia, Harold.
Harold oli syvissä ajatuksissa.
Lyhyen hetken aikana matkalla Born Boulevardilta Euclid Avenuelle -
kaikki laskelmat ja säännöt, kaikki tarkkuus Haroldin elämässä -
haihtuivat pois.
Kuinka täydellistä juuri tässä tilassa -
olisi Ana Pascalin ilmestyminen?
Neiti Pascal.
- Neiti Pascal, Harold Crick verotoimistosta. - Anteeksi.
- Hei. - Hei.
- Haluatteko istua? - En.
11 paikkaa on vapaana.
En välitä.
- Kuinka voitte? - Huonosti. Tiliäni tarkastetaan.
- Tietenkin. - Todellisen hyypiön toimesta.
Taidan olla teille anteeksipyynnön velkaa.
- Tosiaanko? - Verotoimiston virkailijat -
joutuvat ankariin soveltuvuustesteihin, ennen kuin voivat työskennellä.
Valitettavasti hienovaraisuutta tai hyviä tapoja ei testata, -
joten pyydän anteeksi.
Tuijotin teitä.
Anteeksi.
Saatte anteeksi.
Mutta vain koska änkytitte.
Oletteko tekin julkisten kulkuyhteyksien vakituinen käyttäjä?
En. Olen vain myöhässä.
Pitääkö päästä polttamaan lippuja?
Itse asiassa -
menen viikottaiseen salaliitto- ja kanavakirjontaryhmääni.
Haluatteko tulla?
Jätin sormustimeni ja sosialistiaiheiset lukemiseni kotiin.
Harold rakensi kevyttä keskustelua hermostuneesti.
- Teillä on hyvin suorat hampaat. - Erittäin kevyttä keskustelua.
Kiitos. Ne ovat aidot.
Harold laski nopeasti itsensä nolaamisen mahdollisuudet -
suhteessa aikaan, jona hän rupatteli.
Tämä on pysäkkini. Minun pitää mennä.
Hän oli haltioissaan ja yllättynyt jokseenkin keimailevasta tapaamisesta neiti Pascalin kanssa.
Niin haltioissaan, että poistui bussista -
reilut 27 korttelia etuajassa ja joutuisi nyt kävelemään.
Et vielä ole mennyttä miestä.
Mistä "You Ain't Got Nothin' On Me" kertoo, Emmett Cole?
- Mitä tämä tarkoittaa? - Kyse on -
maailmassa pyörimisestä, juttujen tekemisestä...
Sisään.
Astu peremmälle.
- Miten voit? - Hyvin, itse asiassa.
Voit sammuttaa tuon. Ilmeisesti kertojamme ei ole tappanut sinua vielä.
- Ei vielä. - Hienoa. Istu alas.
- Laskitko portaat ulkona? - En.
Et tietenkään. Olen suunnitellut testin.
Eikö olekin jännittävää? 23 kysymyksestä, -
joiden avulla voimme selvittää lisää tästä kertojasta.
- Howard. - Harold.
Nämä saattavat vaikuttaa hölmöiltä, mutta avoimuutesi on erittäin tärkeää.
Tiedämme, että se on naisen ääni, tarinaan kytkeytyy kuolemasi.
Se on modernia, englanniksi. Oletan, että kirjailija tietää kaupungista jonkin verran.
- Kyllä. - Hyvä.
Kysymys yksi: Onko kukaan jättänyt vastikään lahjoja talosi ulkopuolelle?
Vaikkapa purukumia? Rahaa? Suurta puista hevosta?
- Anteeksi? - Vastaa kysymykseen.
- Ei. - Oletko joskus halukas ratkomaan murhamysteerejä -
isoissa, hienoissa taloissa, joihin... Anna kun puhun loppuun.
- Joihin sinua ei välttämättä ole kutsuttu? - En.
Asteikolla yhdestä kymmeneen millä todennäköisyydellä sinut saatetaan murhata?
- Murhata? - Yksi vastaa hyvin epätodennäköistä ja kymmenen hyvin todennäköistä.
- Minulla ei ole aavistustakaan... - Muotoilen kysymyksen toisin.
Oletko minkään kuningas?
- Minkä? - Minkä vain. Ratojen kuningas paikallisella keilahallilla.
- "Ratojen kuningas"? - Ratojen kuningas, peikkojen kuningas.
- "Peikkojen kuningas"? - Niin.
- Kätketty valtakunta lattiasi alla. Mitä vain. - Ei.
Ei. Tuo on naurettavaa.
Samaa mieltä. Aloitetaan naurettavasta ja mennään taaksepäin.
Oliko mikään osa sinusta koskaan jonkin muun osa?
Että onko minulla jonkun toisen kädet?
Oletko mahdollisesti joskus ollut kiveä, puuta, lipeää, tai koottu eri ruumiinosista -
tai pyhästä maasta?
Anteeksi, mutta miten nämä kysymykset liittyvät mihinkään?
Eivät mitenkään. Saamme selville, missä tarinassa olet, -
poissulkemalla ne, missä et ole. Outoa varmasti, -
mutta suljin juuri pois puolet Kreikan mytologiasta, seitsemän satua, -
kymmenen kiinalaista faabelia ja määrittelin, ettet ole kuningas Hamlet, -
Partiopoika Finch, neiti Marple, Frankensteinin hirviö etkä myyttiolento.
Eikö sinua helpota tietää, ettet ole myyttiolento?
Kyllä, minua helpottaa tietää, etten ole myyttiolento.
Hyvä.
Onko sinulla taikavoimia?
Saanko kysyä, mitä teemme täällä?
- Kuvittelemme autokolareita. - Vai niin.
- Emmekö voi kuvitella niitä sisällä? - Emme.
Tiesitkö, että 41 prosenttia onnettomuuksista tapahtuu rajulla säällä?
- Samoin 90 prosenttia keuhkokuumeista. - Niinkö?
Keuhkokuume. Siinäpä kiinnostava tapa kuolla.
Mutta miten Harold sairastuisi keuhkokuumeeseen?
- Oletko kirjoittanut mitään uutta tänään? - En.
Oletko lukenut ehdottamani runot, listannut sanoja -
- tai ostanut uutta kirjoituspaperia? - En mitään noista.
- Sateessa istuminen ei kirjoita kirjoja. - Tuo havainnollistaa, -
paljonko tiedät kirjojen kirjoittamisesta.
- Mitä tämä on? - Kirjallisuutta nikotiinilaastarin muodossa.
En tarvitse nikotiinilaastaria. Poltan savukkeita.
- Se saattaa auttaa. - Auttaa minkä suhteen?
- Auttaa kirjoittamaan romaanin? - Saattaa pelastaa henkesi.
En harrasta henkien pelastamista.
Itse asiassa juuri päinvastoin.
- Mikä on suosikkisanasi? - Kokonaisluku.
Hyvä. Pyritkö mihinkään?
- En. - Valloittamaan Venäjän?
- Voittamaan vihalluskilpailun? - En.
Harold, sinulla täytyy olla jokin intohimo.
- Enpä usko. - Jokin perustana oleva unelma. Mieti.
Olen aina halunnut elää musikaalisemmin.
- Kuten West Side Story? - Ei.
- Kuten... - Mitä? - Olen aina halunnut oppia soittamaan kitaraa.
Viimeinen asia ratkaisee, elätkö komediaa vai tragediaa. Lainatakseni Italo Calvinoa:
"Äärimmäisellä totuudella, johon kaikki tarinat viittaavat, on aina kaksi puolta:
Elämän jatkuvuus ja kuoleman väistämättömyys."
Tragediassa sinä kuolet. Komediassa menet naimisiin.
Useimmat komediasankarit rakastuvat tarinan alussa esiteltyihin henkilöön.
Yleensä henkilöön, joka aluksi vihaa sankaria.
En voi kylläkään kuvitella, että joku vihaisi sinua, Harold.
Professori Hilbert, olen verotarkastaja.
Kaikki vihaavat minua.
Aivan, hyvä. Oletko tavannut viime aikoina ketään, joka inhoasi sinua sydämestään?
Teen juuri tilintarkastusta naiselle, joka käski minun suksia kuuseen.
Se kuulostaa aivan komedialta.
Yritä kehittää sitä.
- Neljä näitä? - En ole saanut vielä hunajaani.
Lulu, voisitko antaa Larrylle hunajan ja loppurahan?
Lisäsin sinne muutaman terhon.
Herra Crick. Tulittepas te varhain.
- Teillä täytyy olla paljon ihmisiä kiristettävänä. - Ei, vain te.
- Tee ja banaanileipä. - Kyllä.
Päivässä selvisi, että omistatte vain 22 prosenttia.
En aio maksaa prosenttiluvusta huolimatta, herra Crick.
Tiedän, mutta prosentit määrittävät myyntikatteenne suuruuden.
- Voitte kutsua minua Haroldiksi. - Tiedän, mutta en halua.
- Tämä on Ramonalle. - Kiitos. - Ole hyvä.
Mitä te kirjoitatte?
En mitään. Aloitetaan tarkistamalla kirjanpito, -
tositteet ja kuitit viimeisten kolmen vuoden ajalta.
Hyvä on.
Mitä nämä ovat?
- Arkistoni. - Mitä?
- Minun veropaperini. - Säilytättekö papereitanne näin?
En. Olen itse asiassa hyvin järjestelmällinen.
Laitoin ne tähän laatikkoon vain vittuillakseni teille.
Hei. Mitä kuuluu?
Minkälaista siellä oli?
Neiti Pascal? Voinko esittää kysymyksen tästä kuitista?
- Siellä oli aivan mahtavaa. - Mietin, onko tämä yhdeksikkö vai seitsemän.
- Mitä teit siellä? - Sain upean rusketuksen.
Se on luultavasti seitsemän.
Tarvitsetteko apua sen kanssa?
- Sehän on veronilkki. Hei, herra veronilkki. Voit kutsua minua Haroldiksi. - Hyvä on.
- Mitä numeroille kuuluu? - Ihan hyvää. - Löysitkö jo sen 22 prosenttia?
11 kertaa kaksi. Se on alkuluku.
- Aiotko verottaa kylpyhuoneesta? - En aio verottaa siitä.
- Voinko sitten käyttää sitä? - Ole hyvä vain.
- Haluan käydä kylpyhuoneessa. Hei sitten. - Heipä hei.
Hyvää yötä.
- Haluatteko keksin? - Ei kiitos.
Ne ovat lämpimiä ja siirappisia. Aivan uunituoreita.
En pidä kekseistä.
Ette pidä kekseistä?
- Mikä teitä oikein vaivaa? - En tiedä.
- Kaikki pitävät kekseistä. - Tiedän.
Eikö oikein kamalan ja huonon päivän jälkeen -
äitinne tuonut teille ikinä maitoa ja keksejä?
Ei. Äitini ei leiponut.
Ainoat saamani keksit olivat kaupasta ostettuja.
Istukaa alas.
- En, minä... - Ei. Istukaa alas.
- Syökää tämä keksi. - En todellakaan voi.
Teillä oli todella kurja päivä.
Tiedän sen. Pidin siitä huolen.
Ottakaa siis tuo keksi, kastakaa se maitoon -
ja syökää se.
Tämä on todella hyvänmakuinen keksi.
Milloin päätitte ryhtyä leipuriksi?
- Koulussa. - Kokkikoulussa?
Itse asiassa menin lukemaan lakia Harvardiin.
- Olen pahoillani. Oletin vain, että se olisi... - Ei se mitään. En ikinä valmistunut.
- Tapahtuiko jotain? - Ei.
Pääsin juuri ja juuri sisään. Aivan rimaa hipoen.
Ainoa syy sisäänpääsyyni oli eräs aineeni.
Esitin näkemyksiä, kuinka maailmasta tulisi parempi paikka asua.
Meidän oli osallistuttava opintopiireihin, -
luokkatoverini ja minun, ja joskus ne saattoivat kestää koko yön.
Ja minä leivoin niihin, jottei kenenkään tarvitsisi olla nälissään.
Joskus leivoin koko iltapäivän asuntolan keittiössä -
ja toin sitten herkkuni opiskeluryhmiin ja ihmiset rakastivat niitä.
Syökää. Valmistin kaurakeksejä, pähkinävoitankoja, -
suklaakuorutteisia pähkinähiutalekakkuja.
Kaikki söivät niitä ja pysyivät onnellisina, -
opiskelivat kovemmin ja pärjäsivät kokeissa paremmin.
Opintopiireihin liittyi yhä enemmän ihmisiä ja toin mukanani enemmän naposteltavaa.
Etsin jatkuvasti parempia reseptejä -
ja hyvin pian oli ricottajuustoa -
ja aprikoosin makuisia voisarvia, -
mantelikuorrutettuja mokkapaloja -
ja sitruunakuorrutettua kakkua pikantilla persikkajäädykkeellä.
Lukuvuoden lopussa minulla oli 27 opiskelijatoveria, -
kahdeksan simajulkaisua täynnä reseptejä sekä D:n keskiarvo.
Eli reputin.
Tajusin, että parantaisin maailmaa pipareilla.
Pidittekö niistä?
- Pidin. - Hyvä.
Kiitos, kun pakotitte syömään.
Eipä kestä.
Minun pitäisi lähteä, ja kiitos pipareista.
Ottakaa mukaanne kotiin.
- En ota, kiitos vain. - Ottakaa nyt vain.
Ei, kiitos. Haluaisin, mutten voi.
- Ette voi? - En, se olisi kuin lahjontaa.
Minun ei olisi pitänyt syödä edes noita.
- Hyvä on. En kerro tästä kenellekään. - Tiedän, mutta jos kertoisitte.
- En aio kertoa. - Tiedän, mutta jos kertoisitte.
- Luuletteko, että soittaisin...? - Ostan ne.
Ostan mielelläni, sopiiko?
Silloin kaikki on kunnossa.
- Mitä? - Ei.
Olkaa kiltti.
- Miksen vain... - Menkää kotiin. - Oikeasti, ei se ole iso juttu.
Menkää kotiin.
Hyvä on.
Teittekö...?
Leivoitte nuo piparit minulle, eikö niin?
Yrititte vain olla mukava ja minä pilasin kaiken.
Tämä saattaa kuulostaa kummalliselta, -
mutta taidan läpikäydä tragediaa.
Professori Hilbert, epäonnistuin komedia-tragedia-jutussa.
Itse asiassa hän pitää minusta vieläkin vähemmän.
- Tiedän, se on loistavaa. - Mitä tarkoitatte?
Olet todistanut aivan jotain muuta.
Ääni ilmeisesti on riippuvainen toimistasi.
Kun nollaat kellonajan, se kertoo sinun tekevän niin.
Kun kuljet linja-autolla, se kertoo sinun tekevän niin.
Kun peset hampaita, se kertoo sinun tekevän niin.
Vaikuttaa siltä, että ikuistat itse tekemisiäsi.
- Ehdotan, että yritämme jotain muuta. - Kuten mitä?
- Älä yritä yhtikäs mitään. - Entä neiti Pascal?
- Unohda hänet. - Unohdan hänet? Ajattelen vain häntä.
Harold, jos haluat säilyä hengissä, yrität jotain muuta.
- Siis, etten tee mitään? - Juuri niin.
- Ei mitään. - Selitän tämän vielä kerran.
Jotkin juonet kehittyvät eteenpäin uusien tapahtumien ja kriisien valossa.
Muut asiat kehittyvät henkilöiden tekemänä. Jos menen tuosta ovesta, juoni jatkuu.
Oma tarinani kulkee oven läpi. Jos jään tänne, juoni ei etene. Tarina loppuu.
Ja jos jään tänne, myöhästyn.
- Älä tee mitään huomenna. - En mitään?
Jää kotiin. Älä vastaa puhelimeen, avaa ovea tai pese hampaita.
- Entä työ? - Soita heille, ettet pääse tulemaan.
- En mene töihin? - Älä tee mitään, mikä edistää juonta.
Sen sijaan tarkkaillaan, löytääkö juoni sinut.
Marshall, et potki.
On varmaa, että nämä hanhet tuntevat vain yhden kodin, -
pienen järven Itä-Puolassa.
Läheisen tehtaan tuottama myrkkysaaste tappaa hitaasti -
pienet kalat ja hyönteiset, mitkä ovat näiden olentojen ruokaa.
Kaikki yritykset siirtää linnut vastaaville vesialueille ovat epäonnistuneet.
Kenties pelkkä paikan tuttuus pitää ne täällä.
Tai ne haluavat pitää kiinni muistoistaan, -
järveä ympäröivistä, kerran niin kauniista kukkuloista.
Viittoilijaravulta vie vain pari sekuntia tajuta, -
että pelätystä kahlaajalinnusta on tullut saalis.
Haavoittunut lintu tietää kohtalon koittaneen.
Sen epätoivoinen pakoyritys -
vain kärjistää sen ahdinkoa.
Kädellisten surulliset ja sielukkaat silmät pettävät ensimmäisinä.
Eläimet myydään kosmetiikkayhtiöille ympäri maailmaa -
ripsivärin ja tekokyynelten testaamiseen.
Sitten apinoiden turkit revitään veltoista ruumiista irti, -
neulotaan yhteen ja muotoillaan tyynyiksi ja pussilakanoiksi.
Herra Seepra luuli saavansa juoda rauhassa, -
mutta ruokailijoita on monia Luontoäidin ravintolassa.
Tuo varmasti sattui. Mitä kaljupääkotka haluaisi tarjolle -
kidneypapujen ja hienon punaviinin kanssa? Ankeriasta!
Ikään kuin vanha herra Krokotiili haluaisi haukata antilooppia suolaisen seepranlihan jälkeen.
Juuri tällaisista taisteluista on aina lyöty vetoa.
Kun mangusti ja kobra ottavat yhteen, on vaikea arvioida kumpi selviää.
Näköjään tällä kertaa...
Kobra antaa mangustille kovan vastuksen.
Älkää vielä lunastako voittojanne...
Mitä te oikein touhuatte?
- Voihan helvetti! - Mitäs tämä on? - Pysäytä nosturi. Pysäytä.
- Terve. - Mitä te teette?
- Me? Mitä itse teet? - Olin katsomassa televisiota.
- Me puramme tämän rakennuksen. - Oletteko järjiltänne? Asun täällä.
- Onko tuo televisio? - Kyllä, se on televisioni!
- Mitä se tekee siinä? - Sanoinhan, että asun täällä, typerys!
Ja täällä ovat myös tavarani! Nimeni näkyy ovessa! Harold Crick.
Asunto 2 B, 1893 McCarthy!
- Sanoitko 1893? - Kyllä!
Hups.
En ole aivan varma, oliko se juoni. Toivoin, että se olisi -
mielestäsi ikävä yhteensattuma.
Vakuutustarkastajan tapaaminen vakuutuksen raukeamispäivänä on sattumaa.
Kirje, jossa keisari ilmoittaa tulevansa kylään, on juoni.
Se, että romutuspallo murjoo asuntosi, -
on jotain aivan muuta.
Harold, sinä et ole kohtalosi herra.
- Tiedän. - Tiedätkö?
Hyvä, tule mukaani. Hei Tom, -
jätetään tuo huomiseen asti.
Sinä olit oikeassa. Tämä kertoja saattaa hyvinkin tappaa sinut.
Kehotankin sinua unohtamaan kaiken tämän ja jatkamaan elämääsi.
Jatkan elämääni? Minähän elän elämääni. Tahtoisin jatkaa elämäni elämistä.
Tietenkin haluat, niin paljon kuin sitä onkaan jäljellä.
Käytä tilanne hyväksesi ja pidä sitä seikkailuna.
Tee vaikka jokin keksintö tai lue Rikos ja rangaistus.
Helkkari, Harold. Syö vaikka pannukakkuja, jos huvittaa.
Mikä sinua vaivaa?
En halua vain syödä pannukakkuja, vaan haluan elää.
Kuka tervejärkinen valitsisi elämisen sijaan pannukakkuja?
Harold, mieti hetki ja huomaa -
vastauksen suora verrannollisuus eletyn elämän laatuun -
ja tietenkin pannukakkujen laatuun.
Et taida ymmärtää.
Ymmärrän kyllä.
Yritä sinä tajuta, ettei tämä ole filosofiaa, -
kirjallisuusteoria tai mikään satu. Kyse on elämästäni.
Niinpä, elä siis niin kuin olet aina halunnut.
En olisi uskonut, että... Otatko yhden vai kaksi?
- Haluan yhden. - Yhden? - Haluan kaksi.
Tässä on huoneesi. Kutsun sitä Unikotelo Kakkoseksi.
- Kiitos, Dave. - Ei kestä.
Mukavaa, että olet täällä.
- Kuinka kauan ajattelit viihtyä? - En ole varma.
Dave, voinko kysyä jotain kummallista ja täysin kuvitteellista?
Toki.
Jos tietäisit kuolevasi -
pian mahdollisesti, -
mitä tekisit?
En tiedä.
- Olisinko maailman rikkain mies? - Et, vaan olisit sinä itse.
- Olisiko minulla jokin supervoima? - Ei, olisit vain sinä.
Tiedetään että olisin minä, mutta olisiko minulla supervoimia?
- Ei, miksi sinulla olisi supervoimia? - En tiedä, kysymyshän oli kuvitteellinen.
Selvä, olisit hyvä matematiikassa.
Ei se ole voima vaan taito.
Olet hyvä matematiikassa ja näkymätön.
- Ja tiedät kuolevasi. - Hyvä on.
Helppoa, menisin Avaruusleirille.
- Avaruusleirille? - Se on Alabamassa.
Siellä lapset opettelevat astronautin ammattia.
Olen halunnut mennä sinne yhdeksänvuotiaasta asti.
Haluaisit näkymättömänä mennä Avaruusleirille?
En valinnut näkymättömyyttä, sinä sen valitsit.
Etkö sinä ole liian vanha Avaruusleirille?
Ikinä ei ole liian vanha Avaruusleirille.
Avaruusleiri.
122 kitaraa.
732 kitarankieltä.
257 kitaramikkiä.
189 volyyminuppia.
Siinä Harold seisoi, kasvotusten vanhimman intohimonsa kanssa.
Hän ei juuri muuta tehnyt kuin seisoi.
Kyse ei ollut vain kitaran löytämisestä -
vaan juuri sellaisesta kitarasta, joka puhuisi Haroldista.
Valitettavasti tämä kitara sanoi:
"Kun palaan Georgiaan, se nainen saa tuntea tuskani. "
Tämä sanoi jotain sellaista kuin: -
"Kyllä, nämä housut ovat lycraa."
Nämä sanoivat: "Olen hyvin herkkä, hyvin tunteellinen, -
enkä todellakaan osaa soittaa kitaraa."
"Luuletko, että yritän hyvittää jotain? Arvaa uudelleen."
Silloin Harold näki sen.
Vahingoittunut ja väärin käsitelty, merivaahdonvihreä -
Fender tuijotti häntä takaisin.
Puutteistaan huolimatta kitara puhui vakaumuksella ja rehvastellen.
Itse asiassa se katsoi Haroldia suoraan silmiin ja selvästi ilmoitti:
"Minä rokkaan."
Hengitä. Varokaa! Meillä on 21-vuotias mies, ammuttu rintaan.
- Siinä olisi. - Ammuttu jengitappelussa?
Harold ei kuulu mihinkään jengiin.
Tuo tweed-pukuinen mies?
Ei hänessä vikaa ole, haluaa vain katsella sairaita.
Oudon halveksivasti sanottu.
Ei tästä tule mitään.
En tiedä, mitä edes täällä teemme. Emme varmaan saisi edes olla täällä.
- Sanoit minun tarvitsevan näköärsytystä. - Tarkoitin museota.
- Ei mitään museoita, vaan tarvitsen raihnaisen. - Sinä olet raihnainen.
Ongelmana on, etteivät nämä ihmiset ole kuolleita. He ovat vain vakavasti loukkaantuneita.
Anteeksi, mutta missä täällä ovat kuolevat ihmiset?
Useimmat näistä ihmisistä ovat kipeitä tai loukkaantuneita, -
mikä on hienoa, älä ymmärrä väärin. He kuitenkin paranevat, -
mikä ei auta minua yhtään. Onko millään mahdollista -
- nähdä ihmisiä, jotka eivät parane? - Anteeksi?
Jos mahdollista, haluaisin nähdä menehtyviä. Sellaisia, jotka varmasti tekevät kuolemaa.
Anteeksi, onko teillä jokin sairaus?
Vain kirjoituslukko.
Jokaisella piinallisella vedolla -
Harold Crick tunsi voimakkaammin itsensä, -
mitä hän halusi ja miksi hän oli elossa.
Harold ei enää syönyt yksin, -
ei laskenut harjanvetoja -
- eikä enää käyttänyt solmioita. - Näkemiin, Dave.
Eikä siksi enää murehtinut siitä, kuinka kauan kravattisolmun teko kesti.
Hän ei enää laskenut askeliaan bussipysäkille.
Sen sijaan Harold teki sitä, mikä oli kauhistuttanut häntä aiemmin.
Mitä hän oli välttänyt maanantaista perjantaihin, vuosikausien ajan.
Mitä lukuisat ja leppymättömät -
punk-rock-kappaleiden sanoitukset kehottivat häntä tekemään.
Harold Crick eli elämäänsä.
Huolimatta elämänsä elvyttämisestä, -
toivon henkiinherättämisestä ja pahojen känsien poistamisesta -
Haroldin matka oli silti epätäydellinen.
Haroldin rannekellokaan ei antaisi hänen enää hukata toista tilaisuutta.
Neiti Pascal!
- Herra Crick. - Hei.
- Hei.
- Onneksi tavoitin teidät.
Kuinka niin?
Halusin tuoda nämä teille.
- Niinkö? - Kyllä.
Ette siis voi ottaa lahjoja vastaan, mutta voitte itse antaa niitä?
Kuulostaa hieman epäjohdonmukaiselta, vai mitä, herra Crick?
- Kyllä, erittäin. - Minäpä kerron.
- Minä ostan ne. - Ei. - Oikeasti haluan ostaa. Mitä siinä on?
- Jauhoja. - Mitä?
Toin teille jauhoja.
Kannoitteko ne koko matkan tänne?
Neiti Pascal, olen ollut outo -
ja tiedän olleeni outo.
Ja minä haluan teidät.
- Mitä? - On niin paljon syitä.
Elämääni vaikuttavat niin monet asiat, -
jotka pakottavat minut, kirjaimellisistikin, -
tuomaan teille nämä jauhot.
Teen tämän siksi, että haluan teidät.
Haluatte minut?
Eikä millään epävarmoilla ehdoilla.
Eikö ole olemassa jotain selvää ja -
vakiintunutta sääntöä -
- seurustelusta? - Tarkastajan ja asiakkaan suhde?
- Niin. - En välitä säännöistä.
- Miksette? - Koska haluan teidät.
Kantaisitteko nuo vielä pidemmälle?
Selvä.
- Onko teillä jokin avainkoodi? - Opettelin värikoodin ulkoa.
Sininen on ohrajauhoa.
- Mitä tuo on? - Oranssi? - Niin.
Sen unohdin.
Tässä.
Haluatteko tulla sisään?
- Kotiinne? - Niin.
Luulen, että voisin tulla.
Se kai oli taka-ajatuksenne?
Minulle oli selvää vain, että haluan teidät.
Kuulkaa, herra Crick.
Taidan pitää teistä.
Ja ennen kuin teen mitään hätiköityä, -
haluan vain varmistua asiasta.
Haluaisin teidän tulevan kotiini.
Se olisi kunnia.
Hienoa.
Kyllä, tosin hän oli sekopää. Jäi kiinni -
- yrittäessään vahvistusta sopimukselle notaarilta. - Eihän.
- Oliko se hyvää? - Kiitos.
- Olkaa hyvä. - Voinko auttaa?
Laitan ne vain pesualtaaseen. Menkää istumaan sohvalle.
- Soitatteko kitaraa? - Mitä?
- Soitatteko kitaraa? - Huonosti.
Joku antoi sen vaihdossa hääkakkuun.
Täytyykö se ilmoittaa verotuksessa?
- Ei, jätän sen pois lopullisesta raportistani. - Voi kiitos.
- Soitatteko te? - En oikeastaan. Osaan vain yhden kappaleen.
- Antaa kuulua. - En osaa sitä kovin hyvin.
Oikeasti, lupaan etten naura. Siitä vaan.
En, ehkä joskus toiste.
Hyvä on.
- Neiti Pascal? Minä... - Tiedän.
Minäkin haluan teidät.
Haroldin elämä oli täyttynyt sekä merkityksellisistä että arkisista hetkistä.
Haroldille ne hetket olivat yhdentekeviä, -
lukuun ottamatta tätä.
Anan huokaistessa kevyesti ja painautuessa häntä vasten -
Harold tunsi jossain sydämensä sopukoissa, -
että tämä oli yksi merkitysellisimmistä hetkistä.
Hän tiesi naisen olevan rakastumassa häneen.
- Professori Hilbert, se on komedia. - Mitä?
Komedia. Se nainen.
Hän, joka vihaa minua. Ana Pascal.
- Viime yönä... - Niin?
- Hän on rakastumassa minuun. - Onko? - Se on kuin ihme.
Ääni vahvisti sen keskellä yötä.
Loistavaa Harold. Se kyllä kumoaa listani -
- mutta on toki loistavaa. - Minkä listan?
Lista seitsemästä elossa olevasta kirjailijasta, jotka sopivat tapaukseesi -
nojaten meidän määräämiimme kriteereihin.
Jos kertoja on elossa, hän on tällä listalla.
Nyt listasta ei juurikaan ole sinulle hyötyä.
Elät onnellisena elämäsi loppuun asti.
Tuo nainen, Karen Eiffel, hän on yksi lempikirjailijoistani.
Kauniita tragedioita, hyvin kauniita. Kopioin nopeasti tämän listan sinulle.
Kaiken varalta.
Sosiopaattinen kirjailija.
- Haluaisin kiittää sinua. - Totta kai.
Kerro heti, jos kuulet vielä sen kertojan äänen.
- Ihan vain minun hyödykseni. - Minä lupaan.
Sen nimi on Kuolema ja veronmaksu.
Olen Teksasista.
Ei Teksas -
vaan verot. Kuolema ja veronmaksu.
- Verot, Benjamin Franklinia siteeraten. - Aivan niin.
Tämä nainen on varsinainen pakkaus.
Mikä on seuraavan kirjasi aihe?
Se kertoo kirjojen välisestä jatkumosta.
Kuoleman häämöttävästä väistämättömyydestä.
- Miesten muotiasusteista... - Hyvät hyssykät, se on hän.
- Mitä? - Tuo on se ääni. Hän on kertoja.
- Ei se voi olla. - Varmasti on.
Tuo haastattelu on jo kymmenen vuotta vanha.
- Se on hän. - Brittiläinen?
- Hän se on. - Karen Eiffel?
Professori Hilbert, tunnen tuon äänen.
- Perhana. - Mikä hätänä?
Ensinnäkään hän ei ole listallani.
Aavistinkin, että ottaisit aksentin puheeksi, eikä hän...
Hän tappaa ihmisiä.
- Mitä? - Jokaisessa kirjassa hän... Kirjat kertovat...
- He kuolevat, hän tappaa. - Tappaa kenet?
Sankarit.
- Missä hän on? - Hän on jäljittämättömissä. Usko pois.
Opetin hänen kurssillaan. Kirjoitin hänen kirjeensä.
Hän on siis erakko, yksineläjä.
Tässä hänen viimeinen kirjansa. Katso tekijänoikeuksia. Viimeinen julkaisu 10 vuoteen.
- Hän tunsi kaupungin. Asuiko hän täällä? - Asui kyllä, mutta ei...
- Banneker Press. 2267 Wallace Street. - Harold.
- Kustantaja? - Et kuunnellut minua. Vaikka löytäisit hänet, hän ei...
- Harold! - Kiitos avustasi. - Hän kirjoittaa vain tragedioita.
Hän tuo jauhot...
Kay, missä olet ollut?
Kävin ostamassa tupakkaa -
ja löysin tavan tappaa Harold Crick.
- Ostamalla tupakkaa? - Ollessani...
Kun astuin ulos kaupasta, keksin keinon.
- Miten? - Penny, -
kuin mikään kirjoittamisen arvoinen ajatus syntyi käsittämättömästi ja itsestään.
Ymmärrän. Miten se sitten tapahtuu?
Itse asiassa täydellistä. Uskomatonta, -
etten ajatellut sitä aiemmin. Yksinkertaista, ironista.
Mahdollisesti sydäntäsärkevää.
- Tuossako se on? - Kyllä.
- Kirjoitit oikein paperiarkille? - Bussissa.
No, sitten.
Kirjoitan sen tänään valmiiksi.
Kerron kustantajalle.
Alan pakata tavaroitani.
Kiitän.
- Hei. Terve. - Voinko auttaa?
- Haluan keskustella Karen Eiffelin kanssa. - Anteeksi?
Karen Eiffel, eräs kirjailijanne. Mnulla on kiireellistä asiaa hänelle.
Herra, hän ei ole täällä.
Tiedän, mutta minun pitää löytää hänet. Kertokaa hänen olinpaikkansa.
- Tämä on vain kustantamo. - Tietenkin.
Täytyy olla jokin keino, jolla voin tavoittaa hänet.
- On meillä hänen ihailjiapostiosoitteensa. - En voi lähettää postia, asia on kiireellinen.
Kuinka te tunnette hänet?
- Olen hänen veljensä. - Veljensä?
- Hänen lankonsa. - Onko hänellä sisko?
Ei, olen naimisissa hänen veljensä kanssa.
En tässä osavaltiossa, yhdessä toisessa.
Herra, minun on pyydettävä teitä poistumaan.
Selvä, kuunnelkaa.
Olen yksi hänen hahmoistaan.
Olen uusi, hahmoni on siinä uudessa kirjassa.
Hän aikoo tappaa minut. Ei oikeasti vaan kirjassa.
Voi hän minut oikeastikin tappaa.
Minun pitää puhua hänelle ja pyytää häntä lopettamaan.
Hei Harold, kiva pusero.
- Hei, Harold. Puhelimet ovat mykkinä. - Hei, Harold 19 prosenttia...
Terve, Harold. Palasitko lomalta?
Hei, näytät hyvältä.
- Hän näyttää kauhealta. - Siipeensä saaneelta.
Minne hän meneekin, en halua olla mukana.
Hän välttelee minua aivan täysin.
- Katso nyt tätä. - Hienoa, että olet palannut.
- Puhelimet eivät toimi. - Lainaatko kännykkääsi?
- Ei löydä signaalia. - Perhana.
- Kaikki hyvin? - Dave, pyydän palvelusta.
- Totta kai, mikä on? - Annatko kolikoita?
Hetkessä Harold löysi itsensä juoksemasta torin poikki -
suunnaten lähimpään puhelinkoppiin.
Viimein hän huomasi sen.
Päästessään puhelimelle Harold näki sen olevan varattu.
Sitä käytti vanhus, joka halusi tavoittaa Denverissä olevan tyttärensä, -
mihin hintaan tahansa. Onneksi Harold muisti puhelimet -
- kuudennen kadun metrotunnelissa. - Lapsen nimi ei ole rouva Epstein. Se on tyttäreni nimi.
Ensimmäinen puhelin ei toiminut.
Ja toinen oli sotkettu räällä.
Harold näppäili kolmatta puhelinta painaen -
jokaista valittua numeroa voimakkaasti.
- Älä vastaa siihen! - Etkö sanonut, että tämä puhelin ei kos...
- Haloo? - Onko siellä Karen Eiffel?
- Kyllä. - Olen Harold Crick, uskoakseni kirjoitatte tarinaa minusta.
- Anteeksi? - Nimeni on Harold Crick.
- Onko tämä pila? - Ei.
Ei, työskentelen verotoimistossa. Neiti Eiffel, olen Harold Crick.
Kun tutkin kansioita töissä, kuulen meren ääniä.
- Luoja varje... - Neiti Eiffel.
Haloo. Neiti Eiffel?
Päästä hänet sisään.
- Päivää. - Päivää.
- Olen Penny, Kayn assistentti. - Olen Harold, hänen päätähtensä.
Herran jestas.
Varjele.
Neiti Eiffel?
Hiuksesi. Silmäsi.
Sormesi.
Kenkäsi.
Päivää.
Olen Harold Crick.
Tiedän.
Kuinka löysitte minut?
Verotuksenne tarkistettiin kymmenisen vuotta sitten -
- ja löysin numeronne tiedoista. - Anteeksi, mutta -
- tämä on todella outoa. - Tiedän.
Etkö luullut olevasi hullu?
Tietyllä tavalla, mutta olitte oikeassa kaikesta.
Siis kaikesta. Sitten sanoitte: "Eipä hän aavistanutkaan."
- "Eipä hän aavistanutkaan"? - Kaikkitietävä kolmannessa persoonassa.
Mikä tarkoittaa, että se oli joku toinen kuin minä.
Ainakin professori Hilbertin mielestä.
Professori Hilbertin?
- Professori Jules Hilbert? - Kyllä. Hän rakastaa kirjojanne.
Rakastan hänen kirjeitään.
Ymmärrätte siis, miksi halusin löytää teidät ja pyytää, että antaisitte minun elää.
- Mitä? - Tarinan loppuhan on kirjoittamatta.
- Harold... - Tarkoitan, -
että nyt kun olemme tavanneet, -
annatte minun elää, eikö niin?
- Oletteko jo kirjoittanut sen? - En.
- Oletteko kirjoittanut sen? - Olen tehnyt siitä luonnoksen.
- Mutta se on vain luonnos? - Tavallaan.
- En ole vain kirjoittanut sitä. - Kirjoittanut?
- Ehkä se käy. - Mitä se tarkoittaa?
- Miten niin, ehkä käy? - En laadi sääntöjä, minä vain kirjoitan.
- Miksi siitä pitää olla pahoillaan? - Kay, anna hänen lukea se.
Anna hänen lukea se.
- Löysitkö hänet? - Kyllä.
- Ja? - Saatan olla jo kuollut.
Sitä ei vain ole vielä kirjoitettu.
Tuossako se on?
- Luitko sen? - Yritin, mutta en pystynyt.
Sinun pitää lukea se.
Sinun pitää kertoa, mitä tehdä ja mitä ei.
Jos voin välttää sen...
Jos minulla olisi mahdollisuus. Ole kiltti.
Selvä.
Tässä on univormusi. Olet valmis.
Banette on ulkopuolella, hän opastaa sinut kaapillesi.
- Ja sinä lähdet. - Olen valmis.
Professori Hilbert.
- Hei, Harold. - Hei.
- Näytät väsyneeltä. - En, vain rauhalliselta.
Harold, olen pahoillani.
- Sinun pitää kuolla. - Mitä?
Se on hänen mestariteoksensa.
Se on todennäköisesti tärkein romaani hänen loistavalla urallaan -
ja siitä tulee hyvä vain, jos kuolet lopussa.
Olen miettinyt sitä useasti ja tiedän, -
kunka vaikeaa tämä on sinulle.
Pyydätkö minua tietoisesti kohtaamaan kuolemani?
Kyllä.
Todellako?
Kyllä.
Luulin sinun keksivän jotain.
Olen pahoillani, Harold.
Emmekö voisi miettiä, voisiko hän vaihtaa sitä?
- Emme. - Emme?
Harold, -
loppukohtauksessa sillä ei olisi väliä.
- Kyllä sillä olisi. - Ei.
Voisin muuttua.
Voisin lopettaa työni.
Voisin lähteä pois Anan kanssa.
Voisin olla joku toinen.
Harold, kuuntele minua.
En voi kuolla juuri nyt.
Ajoitus on vain todella huono.
Kukaan ei halua kuolla, Harold, mutta valitettavasti me kuolemme.
Harold. Harold, kuuntele.
Kuolet jonain päivänä, joskus.
Sydänkohtaukseen pankissa.
Tukehdut kurkkupastilliin.
Johonkin pitkälliseen sairauteen, jonka sait lomalla.
Kuolet, ehdottomasti.
Vaikka välttäisit tämän kuoleman, toinen löytää sinut.
Takaan, ettei se ole läheskään yhtä runollinen tai tarkoituksellinen -
kuin minkä hän on kirjoittanut.
Olen pahoillani, mutta se -
on kaikkien tragedioiden luonne.
Sankari kuolee, mutta tarina elää ikuisesti.
- Tuolla on vapaa paikka. - Ei, vaan haluan istua tässä.
Kay?
Kuinka monta ihmistä luulet minun tappaneen?
- Kay. - Kuinka monta?
- En tiedä. - Kahdeksan.
Olen tappanut kahdeksan ihmistä. Olen laskenut.
- He ovat kuvitteellisia. Nouse ylös. - Harold Crick ei ole kuvitteellinen.
- En... - Hän ei ole kuvitteellinen, Penny.
Kaikki kirjoittamani kirjat päättyvät jonkun kuolemaan, kaikki.
Mukavatkin ihmiset.
Kirja Helen-opettajasta.
Tapoin hänet päivää ennen kesälomaa.
Eikö ole julmaa?
Maa- ja vesirakennusinsinööri, Edward.
Se, jonka sain ansaan -
sydänkohtauksella ruuhka-aikaan.
Tapoin hänet.
Tapoin...
Penny, tapoin heidät kaikki.
Neiti Eiffel?
- Harold. - Sain sen juuri luettua.
- Sinä... - Luin sen yhdellä istumalla bussissa.
Se on ihana. Pidän siitä kitarakohdasta.
Kiitos vain. Minä...
Luin sen ja rakastin sitä.
Se voi loppua vain yhdellä tavalla.
Eihän minulla ole paljon kokemusta kirjalisuudesta, mutta -
se vaikuttaa tarpeeksi yksinkertaiselta.
Rakastan kirjaanne ja teidän pitää kirjoittaa se loppuun.
Iltana ennen kuolemaansa Harold odottamatta teki tavallisia askareitaan.
Viimeisteli hienot tilintarkastuksensa, -
soitti pari puhelua, joita oli lykännyt.
Onko ohjelmallanne ikärajaa?
Meni neiti Pascalin luokse, -
missä hän kerran teki lihamureketta ja suklaavanukasta -
ja kahdestaan he katselivat vanhoja elokuvia.
Ilta oli mukava ja muissa olosuhteissa olisi näyttänyt hyvin arkiselta.
Itse asiassa ainoa illasta merkittävän tekevä seikka -
oli seuraava aamu.
Minun pitää kertoa sinulle jotain.
- Pitääkö? - Pitää.
- Onko se salaisuus? - Tavallaan.
Minä jumaloin sinua.
Niin minäkin sinua.
- Siinäkö kaikki? - Ei.
Kerron sinulle jotain, kuuntele tarkasti.
Hyvä on.
Voit tehdä vähennyksen -
poisantamastasi ruuasta hyväntekeväisyytenä.
- Harold. - Älä nyt.
Itse asiassa sillä on suurempi merkitys kuin tämänhetkisellä huomiotta jättämisellä.
Sillä ei rikota verotuslakia.
Harold, verotuslain rikkominen on asian ydin.
Minäkin haluan parantaa maailmaa, Ana.
Se mielestäni tarkoittaa sitä, että estän joutumisesi vankilaan.
Tulehan tänne -
ja supattele lisää veroasioita korvaani.
Se on niin mukavaa.
Harold oli kokenut monta muutosta viime viikkojen aikana.
Asenteensa työtään kohtaan, pakonomainen laskemisensa, -
rakkauselämänsä.
Kaikista Haroldin kokemista muutoksista -
ehkä kaikkein merkittävin oli hänen paluunsa töihin.
Hän ehti kello 8.17 Kroneckerin bussiin.
Harold ei huomannut keskiviikkona neljää viikkoa aiemmin, -
että hänelle pysäkillä kerrottu kellonaika -
olikin kolme minuuttia oikeaa aikaa jäljessä.
Siksi kello näytti kolme minuuttia jäljessä siitä, mihin -
aikaan hänen kellonsa ja elämänsä oli ohjelmoitu.
Ei pahimpia virheitä, -
mutta ellei Harold olisi säätänyt kelloaan väärään aikaan, -
hän olisi tuskin ehtinyt klo 8.17 Kroneckerin bussiin.
Eikä olisi ollut lähestymässä bussipysäkkiä -
tarkalleen klo 8.14 tänä nimenomaisena perjantaina.
Anteeksi.
Harold?
Toisella tavalla huomioarvoton asia, -
kunnes sattui jotain odottamatonta.
Voi hyvä luoja.
Palatkaa kaikki istumaan.
- Mitä tapahtui? En nähnyt häntä. - Ei se ollut sinun syysi.
- Hän yritti auttaa poikaa. Soita esimiehellesi. - Ei voi olla totta.
- Se oli minun syyni. - Ei ollut.
- Onko hän kunnossa? - Hän näyttää hengittävän. - Ei mielestäni.
Sisään.
Anteeksi.
Oletteko professori Hilbert?
Olen.
Olen Karen Eiffel.
Meillä taitaa olla yhteinen tuttava.
Istukaa, olkaa hyvä.
Ei, tulin vain...
Tässä.
- Siinäkö se on? - Kyllä.
Oletteko lukenut sen?
Kai se sopii?
Sopii.
Ehkä olisitte kiinnostunut uudesta lopusta.
Iltapäivää.
Aika rohkea teko.
Linja-auton eteen astuminen oli aika rohkeaa.
Typerää mutta rohkeaa.
- Onko poika kunnossa? - Kyllä, pelkkiä naarmuja vain.
Hyvä.
Olenko minä kunnossa?
Olette elossa.
Toisaalta löitte päänne, -
kolme murtunutta luuta jalassa, -
neljä kylkiluuta poikki, vasen käsivarsi murtunut -
ja vakava vamma oikean käsivarren valtimossa, minkä olisi pitänyt tappaa hetkessä.
Mutta ihmeen kaupalla kellon metallinpala tukki valtimon -
ja esti teitä kuolemasta verenhukkaan.
Aika siistiä.
Fysikaalisella hoidolla ja muutaman kuukauden levolla tulette kuntoon.
Ainakin jotenkin. Kellon sirpaleen poisto -
käsivarresta olisi ollut vaarallista.
Toivutte kyllä. Kellonpalanen käsivarressa -
vain on mukana kuolemaanne asti.
Olette onnen poika, herra Crick.
- Tohtori Mercator, herra Crickille on vieras. - Totta kai.
Jestas, Harold.
Ei hätää, olen kunnossa.
- Olen kunnossa. - Harold, et ole kunnossa.
Katso itseäsi. Olet vakavasti loukkaantunut.
- Olen kunnossa. - Mitä tapahtui?
- Astuin linja-auton eteen. - Mitä? Miksi?
Minun oli työnnettävä poika syrjään.
Mitä?
Minun piti estää poikaa jäämästä alle.
Astuit linja-auton eteen pelastaaksesi pojan hengen?
Minulla ei ollut vaihtoehtoa. Minun oli pakko.
Se on ihan hyvä.
- Ei loistava. - Ei huonokaan.
Ei mikään Englannin kirjallisuuden huipputeos, mutta ihan hyvä.
"Hyvä" taitaa riittää minulle.
Loppuratkaisussa ei kuitenkaan ole mitään järkeä.
Ei vielä, kirjoitan sen uudelleen.
Assistenttini pyytää julkisijalta lisäaikaa.
- Miksi? - En tiedä, mutta herttaista se on.
Ei, vaan miksi muutitte loppua?
Useista syistä. Tajusin, etten voisi tehdä sitä.
Koska hän on todellinen?
Koska se kertoo miehestä, joka ei tiedä kuolevansa ja sitten kuolee.
Mutta jos mies tietää kuolevansa ja kuolee kuitenkin...
Kuolee vapaaehtoisesti, tietäen voivansa estää sen...
Eikö sellaisen miehen haluaisi pitää elossa?
Haukatessaan Bavarian-keksiä -
Harold tunsi viimeinkin kaiken järjestyvän.
Joskus, kun kadotamme itsemme pelkoon ja epätoivoon, -
arkipäiväiseen ja pysyvyyteen, -
toivottomuuteen ja tragediaan, -
voimme kiittää Jumalaa Bavarian-kekseistä.
Ja onneksi keksien loputtuakin -
tuttu kosketus ihollamme tyynnyttää meitä, -
kiltti ja rakastava ele, -
hienovarainen rohkaisu, -
rakastava syleily -
ja tarjottu lohdutus.
Puhumattakaan paareista -
ja nenätulpista.
Syömättömistä wiinereistä -
ja kuiskatuista salaisuuksista, -
sähkökitaroista -
ja ehkä satunnaisesta kuvitelmasta.
Meidän täytyy muistaa, että kaikki nämä -
äänensävyt, poikkeavuudet, pienet yksityiskohdat, -
jotka omaksumme vain koristamaan elämäämme, -
ovat itse asiassa läsnä paljon suuremmasta ja jalommasta syystä.
Ne ovat täällä pelastamassa elämämme.
Tiedän sen kuulostavan oudolta, -
mutta tiedän sen olevan myös totta.
Ja niin se olikin.
Rannekello pelasti Harold Crickin.